![Ото глушина!](https://volyn.com.ua/content/thumbs/750x500/w/md/jozdvd-97x0-750x500-jpmctvpo2niu7ikcmi6dgam2p7yjnmdw.jpg)
Ото глушина!
— Дівчата, який жах! Нас направляють на діалектологічну практику аж у Зачіплянський район. Це ж така глушина! — робила великі очі Марта Вовк
— Де ти бачила глушину? Подумаєш, Зачіплянський район! — озвалася Марина Фенюк, яка проживала взагалі десь у чорта на куличках.
— Ну, звичайно. Жаба з болота, побачивши шматок суші, теж називає його великою землею. Цілих десять днів сидіти у якомусь віддаленому районі в хатці край села і рахувати зорі.
— Дивачка, — мрійливо закотила очі Марина. — Можна познайомитися з якимось хлопцем і погуляти місячними ночами. І дивись — ще й долю свою зустрінеш.
Ага, розбіглася, — долю. У загноєних чоботах, із землею під нігтями, неголеного, з сантиметровою щетиною. Місцевого красеня, який уявлення не має, що треба бодай мити ноги, який улітку купається лише під дощем, а взимку — взагалі не миється, бо скільки ж там тої зими! Та ще й говоритиме жахливою місцевою говіркою:
— Хочєш єблук? Ні, то поспішєймо кохатися. Ха-ха-ха!
— Не продавай зуби. Думаєш, якщо з міста, то можна над селом насміхатися? З нього, до речі, вийшли найкращі люди. Одних лише письменників скільки!
— От у тім то й річ, що всі вже звідти вийшли. Одні мужики загноєні, спиті й прокурені залишилися. І на них потрібно буде дивитися аж цілих десять днів.
— А ти просто заплющ очі й намагайся спіймати кайф, — розсердилася на Марту ще одна закореніла селючка Рая Клапук. — Знаєш, які моцаки живуть по селах? Кохатиме до ранку, аж шкварчатимеш і на свободу проситимешся. А тільки відпустить і пригадаєш собі, як було класно, знову в обійми лізтимеш.
— Та ви що, показилися? Я — і якийсь задрипаний селюк?
— А коли дуже гарний?
— Він так не відмиється.
Але село несподівано сподобалося Марті, бо зустріло їх повнометражним сонцем і розквітлими липами. Ще й поселили їх в окремому приміщенні, в одній із кімнат контори. Видали чисту білизну, новенькі ковдри. Дали відро й кип’ятильник. Забезпечили посудом.
Марта одразу ж повеселішала:
— Варити можна, отже, і жити можна.
Вона вийшла на залите сонцем подвір’я. Глянула на город поруч із конторою. Вже хотіла повертатися до хати, коли почула:
— Дитинко, коли тобі не важко, скубни, пташечко, і занеси до хати кілька морквин, — голос належав старенькій бабусі. — А то онук саме повернувся й рук ніяк не відмиє від бензину.
Без особливої охоти, тільки через «дитинку» і «пташечку», рвонула моркву й підійшла до чужої хати.
— Візьміть, бабусю.
— Дякую, сонечко, ти приходь через трошки. Борщиком пригощу. Ой, яка ж ти гарнюня — як квіточка!
— Це яка ж така, бабо, квіточка? — закрив собою весь прохід плечистий засмаглий хлопець. Він стояв перед Мартою голий до пояса, у засмальцьованих штанах і чоботах, вимазаних гноєм. Великі чутливі губи займали, здавалося, півобличчя. У дівчини закрутилася голова від раптового бажання відчути на своїх губах їхній дотик.
— Я піду.
— Заходь на борщ.
— Я ж не одна, — боронилася, не наважуючись підняти очі на красеня, котрий буравив її своїм проникливим поглядом.
— То й дівчат своїх зови. Цілий баняк наставила. Всім вистачить.
— Дякую. Прийду (ноги моєї тут не буде).
У дверях майже налетіла на скромно вдягнуту дівчину з густою косою. Та зміряла її полохливим поглядом сірих очей, перевела погляд на хлопця.
— Невісточко, — озвалася до неї баба. — Заходь, дорогенька. Скоро борщик звариться.
Оте «невісточка» було для Марти не стільки несподіваним, скільки неприємним.
У хлопцеві відчувалася якась звіряча натура. Дівчина на мить уявила, як він упав із нею в копицю й пестить її туге поліроване тіло.
І тому коли із сусіднього будинку пролунало:
— Дівчатка, а ходіть-но їсти, — рішуче пішла до дверей.
На ходу скомандувала:
— Сидіти! Це стосується тільки мене. З мене пляшка й закуска. Ввечері. Сидіти! — повторила й зникла за дверима.
Вона зайшла у знайому хату, де за столом сиділа бабуся, дівчина і хлопець.
— Познайомся, Оксано, це наша міська гостя.
— Марта.
— Дмитро.
Розмова не клеїлася. Тільки час від часу бабуся задавала Марті якісь питання:
— Де живеш?
— Де вчишся?
— Чи маєш хлопця?
Останнє запитання видалося їй безглуздим. Вона аж засміялася.
— Зовсім стара стала. У такої квіточки запитую, чи має кого. Та їх у тебе, видно, кури не клюють — така хороша.
При цих словах молоді почервоніли. Марта з радості, що пік раків Дмитро, Оксана — з досади, Дмитро — від хвилювання.
— Дякую, — сказала Марта, коли тарілка, хоч вона намагалася їсти якомога швидше, спорожніла. — Було дуже смачно.
— Забула сказати, — запізніло прохопилася баба. — Дмитро з Оксаною восени одружуються. Вона його так любить і жалує.
— А він її? — рвалося з язика, але промовчала, бо Дмитрові очі настирно лізли в її розширені зіниці.
Виходячи, почула:
— Ти ж хоч сьогодні, Оксано, переночуй у нас.
Уявила собі дівчину в Дмитрових обіймах і сіпнулася від злості. Хоч би одну ніч із таким. Лише одну! Бо любити такого — не вистачить сили. Де ж таке витримати — щодня казитися від ревнощів?
— Марто! — догнав біля хвіртки, злодійкувато озираючись, чи не дивиться через вікно Оксана. — Вийди під ранок. Свисну під вікном.
Впік усе ж у губи коротким дражливим поцілунком із тютюновим присмаком. Під ногами хитнулося.
— Вийду, Дмитре, вийду.
Настала ніч. Марта, мов несамовита, крутилася в ліжку, уявляючи собі, як зараз Дмитро з Оксаною виконує обов’язкову програму, і рахувала хвилини до світанку.
— Марто! — замість сподіваного свисту ледь чутний доторк руки до вікна.
Вона не могла нікуди йти. Дівчина і хлопець впали біля порога, несамовито рвучи одне на одному одяг. Він затулив світ своїм тілом, губами відібрав мову та свідомість. І коли Марті стало особливо хороше, угору звився її переможний крик.
У дівчини закрутилася голова від раптового бажання відчути на своїх губах дотик його губ.
Дмитро дихав уже легше, мнучи в руках її груди, що теж наситилися любовними втіхами. Він перестав видаватися їй красенем. Вона з несподіваною відразою для себе помітила, що в його носі стирчить волосина, тіло пітніє, липке, руки смердять бензином.
Відчула себе вільною від нього й ледь реготнула. Він розтлумачив цей сміх по-своєму. Його обличчя напружилося, губи розкрилися у звабливій усмішці, значення якої так легко розшифровувалося:
— Іди до мене!
Скочила на ноги.
— Та пішов ти! Не встиг одну втішити, як до іншої попхався, бицюро.
Вона повернулася й пішла до хати, не помітивши, як Оксана, зіткнувшись у порозі з Дмитром, заплакала й побігла з двору. А хлопець пішов за нею.
Аж під вечір Марта розплющила сонні очі й, дивлячись на одногрупниць, як витріщилися на порваний сарафанчик, пояснила:
— Це? Дрібниці. Перевіряла, чи хороший чоловік дістанеться одній аборигенці.
Дівчата зареготали.
— А таки попався мені ковбой у загиджених штанах і зі смердючими руками.
Вона порилася в сумці й знайшла програму діалектологічної практики.
— Дівчатка, ви сьогодні вже кудись ходили?
— Так.
— А мені яке село дісталося?
— Тобі, Марто, щастить. Ти спала, мов убита, то й вирішили, що ти збиратимеш діалектичні матеріал у цьому ж селі.
Прекрасно. Чомусь уявляла сльозливе нещасне обличчя Оксани. Бачила вона їх. Бачила. Інакше й бути не може. Піти хіба до неї? Добити? Придумати щось таке, від чого в дівчини замре серце? А що? Це ідея.
Вона взяла ручку, зошит, питальник і, вийшовши на запилену вулицю, одразу ж поцікавилася, де мешкає та Оксана, що восени віддається за Дмитра.
Оксана сиділа на порозі. Вся в собі. М’яла в руках кінчик плаття, заляпаними якимись рудими, схожими на кров, цятками.
«Курку рубала, чи що», — подумала Марта.
— Привіт!
Кивок. Мовчання. Сидить, відводить очі.
— Як спалося вночі? — мила усмішка. У відповідь — вовчий оскал.
— Погано? І я погано-препогано. Спати не дали, — пояснила. — Не дав. Твій Дмитро.
— Вже не заважатиме. Спатимеш, скільки душа забажає, — нарешті озвалася, немов вийшовши з трансу.
— Оксано, нас сюди на практику послали. Можна в тебе деякі слова запитати?
Кивок.
Марта задавала питання про навколишні предмети. Записувала їх місцевою говіркою. Ось уже взнала все про хатнє начиння, одяг, страви, трудові процеси. Дійшла черга й до знарядь праці. У кутку хати стояли вила. Вони якісь рудуваті.
— Оксано, як по-вашому, по-місцевому «вила»?
Стрепенулася. В очах — розпач.
Мовчить.
— Вила? Як кажуть на вила?
Мовчить. Не розуміє? Може, в них нема такого слова? Тільки місцева назва.
Показала пальцем.
Оксана підійшла до вил. Витягла їх з землі, підійшла з ними до Марти.
— Вила, кажеш? — направила вістря в Мартин живіт. — Це — смерть.
На вила в цьому селі кажуть «смерть»? Ото глушина.
— Так. Твоя смерть, — вістря боляче впилося в Мартин живіт, і вона впала додолу, корчачись у передсмертній агонії.
Зібравши останні сили і згадавши, з чого все почалася, прохрипіла:
— Дмитро…
Але й хлопець нічим не міг їй допомогти. Він лежав зовсім близько, у сараї, прохромлений тими ж вилами.
Ото глушина!
![Telegram Channel](https://volyn.com.ua/src/img/channel.jpg)